HELIKON - VILÁGIRODALMI FIGYELŐ 21. ÉVFOLYAM (1975)
1975 / 2. sz. - KÖNYVEK - ANGYAL ENDRE: Rudolf Chmel: Literárne vzt'áhy slovensko-maďarské
ismeret, a két nemzet történelmi-társadalmi körülményeinek alapos tudása és folyékony íráskészség jellemzi munkáit. Ebben a kötetben irodalmi és irodalomtörténeti folyóiratokban már megjelent esszéiből közöl sokoldalú gyűjteményt a szélesebb körű olvasóközönség részére. A szerző a szerb és horvát irodalom és általában a közép-európai kis szláv népek irodalmának kiváló szakértője. Kötetének csaknem egyharmad része, éppen 100 oldal Miroslav Krleza három oldalról való megközelítése. Másik terjedelmesebb tanulmánya Ady költészetének délszláv fogadtatásával foglalkozik. Négy portré a modern jugoszláv irodalom négy nagyságának (Ivo Andric, Vei j ko Petrovic, Dobrisa Cesaric, Mirko Bozié) sikerült, megelevenítő arcképe. Két nagy, de nem elég hosszú és kimerítő tanulmány önmagában is telitalálat. Az egyik a mai jugoszlávi valóság tükröződése Jugoszlávia népeinek irodalmában, a másik a második világháború és az ellenállási mozgalom ábrázolása a kelet-európai szocialista prózában. Mind a két tanulmány, de főképp az utóbbi, megérne egy könyvterjedelmű monográfiát. Vagy érdemes lenne mindkét értekezés anyagából egy-egy terjedelmesebb antológiát összeállítani a szerző bevezetőjével, portréival és összehasonlító jegyzeteivel. Már több kutató látott neki kisebbnagyobb tanulmányokban a két világháború közötti közép-európai összehasonlító irodalomtörténeti kutatások összegezésének. Ezek nagy adathiánya, mint a Dunának, Oltnak egy a hangja című itteni rövid cikkből is látható, eltorzítja a háború utáni eredmények helyes történeti távlatba való állítását. Nemcsak egyes kezdeményezések nincsenek még kellőképpen földolgozva, de még sokat nem tudunk a hamar abbamaradt szellemi mozgalmak hátteréről. A háború után pedig a legtöbb harmincas években indult Közép-, Kelet-Európa- és Balkán-kutató széles körű lehetőséget kapott a publikálásra. És éppen a magyar— délszláv kölcsönös kutatások szakadtak meg két ízben is (1940-ben és 1949-ben) évekre. De még ezek a szünetek is a további erőgyűjtés és fölkészülés esztendei voltak. Lőkös István a magyar Kelet-Európakutatók új nemzedékének fölkészült, munkaképes, kimagasló tagja. Már eddig is közzétett kutatásai a magyar—délszláv kapcsolatok terén a legjelentősebb komparatisták közé emelik. Ez a kötete bizonyíték arra, hogy témagazdagságával és problémafelvető ötletességével megérdemelné a nagyobb feladatokat. GÁL ISTVÁN Rudolf Chmel: Literárne vzf'áhy slovenskomadarské. Martin, 1973. Osveta, 440. Figyelemre méltó könyv jelent meg nemrég a nálunk is ismert szlovák kutató, Rudolf Chmel tollából a XIX. századnak és a XX. század elejének szlovák — magyar irodalmi kapcsolatairól. A terjedelmes könyv három fő részre osztható. Az előszót író, sok érdekes szempontot felvető Karol Rosenbaum után következik — több mint ötven lapon — Chmel bevezetése, majd hatvanhat válogatott dokumentum, a harmadik részben pedig igen alapos kommentár. Kisebb bibliográfia, majd magyar, német és orosz rezümé is csatlakozik a kötethez. Chmel rámutat, hogy a szlovák — magyar irodalmi kapcsolatok irodalmon kívüli tényezőkkel is összefüggnek, elsősorban a politikai és társadalmi viszonyokkal. Szerephez jutnak a párhuzamos jelenségek, a kölcsönös kapcsolatok és ihletések, a kritikai visszhangok, egyes írók személyes ismeretsége, tipológiai kérdések, és nemegyszer a „kétnyelvűség". Sajátos helyzet áll elő: Szlovákia — a régi Felvidék — értelmisége szinte kivétel nélkül beszélt és olvasott magyarul, sokszor pedig a világirodalom remekeit — a nagy oroszokat is beleértve — magyar fordításban ismerte meg (az Olcsó Könyvtár és a Magyar Könyvtár sorozatai különösen népszerűek voltak). Ugyanakkor a magyar nyelvterület olvasói közül csak igen kevesen értettek szlovákul. A közvetítés munkáját ezért nemegyszer magyarul beszélő szlovákoknak (Skultéty, Kvacala), szlavistáknak (Asbóth) vagy a két nyelvterület határán mozgó íróknak (Rumy, Haan) kellett vállalniok. A szlovák olvasók is igényelték, hogy a magyar alkotások saját anyanyelvükön jussanak el hozzájuk. így születtek meg Petőfi szlovák fordításai — ezek különösen gyakoriak, hiszen a szlovákok „sajátukénak" vallották a magyar költőt —, így láttak napvilágot Madách, Mikszáth, Jókai művei. Egy-egy nagy költő írói ambíciója is hozzájárult a fordítások terjedéséhez: gondoljunk csak Hviezdoslav fordításaira ! Minden politikai ellentét mellett tehát a kapcsolatok sohasem szüneteltek teljesen, bár sokszor a vita és polémia formáit öltötték. Néha eléggé groteszk — mondhatnók —, tragikomikus esetekkel. Mindárt a szöveggyűjtemény első darabja: Safárik kirohanása Dugonics ellen. A szlovák szlavista nagyon szívére vette az Etelka egyes megjegyzéseit a „tótokról", s nem szállította le arra a színvonalra, amelyet ez a maga korában nagyon népszerű, de lényegében 8* 271